A F R I C A
Nordul Africii.
În munții Atlas din Maroc,
magoții tremură în cedrii înghețați.
Strămoșii acestor maimuțe au venit aici,
fugind din calea unui dezastru care le-a distrus locul de baștină.
Acum, blocați în acest colț al Africii,
nu se mai pot întoarce în ținutul din sudul îndepărtat.
Dar chiar și în acest adăpost,
un lucru amintește ce anume i-a alungat aici.
Puterea de nestăpânit a soarelui african.
Sub strălucirea lui intensă,
zăpada nu poate rezistă mult timp.
Apa topită ar trebui să aducă bogăția în zona câmpiilor.
Sute de torente formează cascade înspre sud.
Dar toate se îndreaptă spre sfârșit.
La doar 300 de kilometri sud de acești munți,
râurile se evaporează.
Viața a fost arsă în acest ținut.
Din fața acestei calamități au fugit magoții.
Înaintarea bruscă și de neoprit
a celui mai mare deșert al planetei.
SAHARA
Sahara a transformat nordul Africii.
Astăzi, acoperă o suprafață de mărimea Statelor Unite ale Americii.
Ocupă o treime din întreg continentul.
E unul din cele mai fierbinți locuri de pe Pământ.
Soarele nemilos,
un reactor nuclear gigant, care are 15 milioane de grade,
a distrus orice urmă de viață de pe suprafața pământului.
Încă mai provoacă ravagii.
O adiere de vânt poate însemna începutul dezastrului.
Nomazii povestesc cum sate întregi au fost înghițite...
cum caravane au dispărut,
sau cum oamenii au fost îngropați de vii în corturile lor.
O furtună de nisip poate măsura peste 1500 de kilometri.
E un miracol că ceva ar putea supraviețui acestui dezastru.
Apocalipsa sahariană a nimicit multe animale,
dar, sunt câteva care nu se dau bătute,
la marginea acestui mare deșert.
E foarte uscat aici.
Sunt ani în care nu plouă deloc.
O zebră imperială singuratică.
Cântărește aproape jumătate de tonă,
și rezistă trei zile fără apă.
Ca și în cazul magoților,
strămoșii lui s-au retras din fața Saharei.
Pământul este uscat și acoperit cu tufe.
Dar acest armăsar a pus stăpânire pe acest ținut.
Așteaptă luni de zile pentru a se întâlni cu cineva.
Niște femele.
Dacă le convine teritoriul,
ar putea poposi o vreme.
E prima lui șansă de a se împerechea, de foarte mult timp.
Nu a avut succes.
Poate că musafirele lui sunt în căutarea unui partener mai impresionant.
Mai are încă o piedică.
Femelele au fost urmărite
de un grup de masculi tineri,
fiecare fiindu-i rival.
A venit vremea să le arate cine e șeful.
Rând pe rând, armăsarul reușește să-i alunge.
Femelele au văzut totul de aproape.
Și îndrăzneala lui nu a rămas neobservată.
Curajul lasă locul tandreței.
În acest loc, trebuie să profiți de orice ocazie,
că e vorba de mâncare, apă sau de parteneri.
Femelele sunt nestatornice.
Turma a hotărât să plece mai departe.
Toate.
S-ar putea ca armăsarul să nu le mai vadă vreodată.
Dar există șansa ca una din ele să îi poarte un mânz.
Într-un ținut așa de aspru, acest lucru este o victorie.
Puterea soarelui nu poate pătrunde în subteran.
Aici, într-un contrast total,
condițiile sunt stabile și tolerabile.
Aici e casa unuia din cele mai ciudate mamifere.
Faceți cunoștință cu cârtița-șobolan golașă.
Acești cârnați cu dinți nu ar rezista o zi în deșert.
O filmare specială din vizuină, ne permite să vedem
cât de bine s-au adaptat la viața subterană.
Pot alerga la fel de bine, în ambele direcții,
așadar, spațiul îngust nu reprezintă o problemă.
Și-au pierdut blana.
Și, ce e mai ciudat, locuiesc în colonii sociale,
la fel ca termitele, sau furnicile.
După ce au terminat de săpat,
muncitorii se adună pentru a se relaxa.
Dar unul dintre ei este diferit de ceilalți.
E regina.
E de două ori mai mare decât supușii ei,
și nu se teme să o facă pe șefa.
E mama fiecărui muncitor din colonie,
și trăiește într-o stare de gestație aproape continuă.
Chiar și acum, în burta ei mare se zbat 24 de pui.
Ocazional,
unul din pui e crescut diferit.
O fiică devine prințesă.
Până acum, tânăra s-a bucurat de o viață fără griji.
Dar aceasta nu va mai dura mult timp.
Trebuie să-și îndeplinească destinul.
La suprafață, nicio cârtiță-șobolan golașă nu poate supraviețui mult timp.
Dar o prințesă va risca totul pentru a-și găsi un partener.
Căutarea e urgentă.
Se simte un miros ademenitor.
O mireasmă seducătoare o atrage în jos, spre siguranță.
A mirosit un partener.
Și el e singur,
și dornic de a întemeia o colonie nouă în bârlogul lui.
După două luni,
prințesa a devenit regină.
Și o nouă dictatură a început.
Deși sunt rezistenți,
acești refugiați care trăiesc la marginea nordului Africii,
nu pot supraviețui în inima Saharei.
Totuși, în sudul Nigeriei,
trăiesc animale care se pregătesc de o călătorie care trece prin centrul
acestui mare deșert.
Rândunicile domestice.
Își petrec iarna făcându-și cuiburi într-o pădure de iarba elefantului.
Dar acum, a venit vremea să plece.
Toate, în număr de două milioane.
Sunt mici, fiecare cântărind cât două monede de o liră,
dar călătoria lor către locurile de înmulțire din Europa,
durează 5000 de kilometri.
În drumul lor, se întinde o uriașă capcană.
Sahara e prea mare pentru a fi ocolit.
Rândunicile sunt obligate să îl traverseze.
Au nevoie de cele mai bune simțuri de navigare
pentru a traversa acest pustiu fără viață.
Un deșert care nu se întinde doar până la orizont, ci depășește și imaginația.
E un uriaș spațiu liber pe hartă.
În ciuda reputației Saharei,
mai puțin de o cincime e format din nisip.
Restul îl reprezintă pietriș
și stânci șlefuite de vânt.
Soarele, nu doar pârjolește ținutul,
ci îi deformează și aspectul.
Aerul supraîncălzit, care se ridică de la suprafața deșertului,
distorsionează simțul distanței.
Reflexia cerului licărește pe nisip... e un miraj.
Soarele este un iluzionist.
Pentru călătorii însetați,
un miraj poate semăna cu un lac,
care dispare în mod dureros când se apropie de el.
Și cămilele care vin în ajutor,
se transformă în copaci de acacia, uscați și plini de țepi.
Pentru a traversa acest ținut neclar,
multe rândunici trebuie să găsească apă printre aceste miraje.
Chiar și în Sahara, ocazional mai plouă,
dar este insuficientă apă pentru ca plantele să supraviețuiască,
dacă acestea nu s-au adaptat.
Ridicându-se din nisip,
se vede o minge de ramuri uscate.
Când vântul e puternic, se poate deplasa.
Această plantă poate fi moartă de 100 de ani.
Dar numele ei demonstrează că nu s-a sfârșit de tot,
pentru că este o plantă care învie.
În această zonă, ploaia cade o dată, sau de două ori pe an.
Dar dacă o cauți de câteva decenii,
este suficientă.
Crengile uscate absorb apa
și se desfac în câteva minute.
Dar planta învierii mai are nevoie de un miracol.
Ploaia trebuie să cadă peste ramurile ei,
înainte ca acestea să se usuce și să se închidă la loc.
În câteva ore, răsar mugurii.
În câteva săptămâni, aceștia înfloresc
și produc semințe la rândul lor.
Apoi, înainte de a mai crește,
soarele îi ucide.
Totuși, semințele vor trăi,
așteptând ploaia să se întoarcă,
chiar dacă mai durează încă un secol.
Nordul Africii nu a fost mereu așa de aspru.
Împrăștiate de-a lungul Saharei, există urme ale unei vieți
înainte ca apocalipsa să distrugă totul în cale.
În nord, se află o pădure petrificată...
copaci transformați în stânci.
Rămășițe ale unui trecut îndepărtat și mai umed.
Sedimentele albe din inima Saharei sunt rămășițe uscate
a celui mai mare lac care a existat vreodată.
La est, ruinele orașelor ne trimit cu gândul la vremuri de belșug.
Și aici, în interiorul Libiei,
se află Messak Settafet.
Sute de imagini cu animale sunt sculptate, toate desenate din viața de zi cu zi.
Fantomele unei ere cu vegetație.
În mod remarcabil, o fărâmă a acestui timp, a supraviețuit.
Parcul național Bou-Hedma, din Tunisia, e sprijinit de ploile din munți.
Este o relicvă a savanei
care acoperea cândva nordul Africii.
Pășunile uriașe au dispărut,
când schimbarea orbitei Pământului a împins ploile înspre sud,
și, probabil doar în câteva secole,
deșertul Sahara a cucerit nordul Africii.
S-a dovedit că această modificare a avut loc în urmă cu 6000 de ani.
Din punctul de vedere al evoluției, înseamnă foarte puțin timp,
iar viața nu a avut suficiente șanse pentru a se adapta.
Doar câțiva profitori rezistenți fac față vieții printre dune.
Cămilele mai sunt numite și "navele deșertului",
dar, asemenea rândunicilor,
sunt doar în trecere.
Aceste "nave" pot străbate Sahara,
dar nici măcar ele nu se pot stabili într-un loc așa de aspru.
Dacă sunt lăsate singure să meargă prin deșert,
cămilele nu vor supraviețui.
Ele depind de oameni, care le conduc spre oaze sau fântâni.
Folclorul saharian e plin de povești despre caravane
care au trecut cu câteva sute de metri pe lângă un puț, și au dispărut.
Acesta e deșertul Alb, din Egipt.
Pământul e presărat cu stâlpi uriași din calcar,
ciopliți de nenumeroasele furtuni de nisip.
Acest cuptor strălucitor este letal de fierbinte.
Aici, hrana este aproape inexistentă.
Dar, mai rămâne câte un cadou rar de la o cămilă.
Mirosul a atras gândacii de bălegar de la kilometri distanță.
Pentru ei, aceasta este o adevărată mană cerească.
O bilă de baligă poate produce suficientă hrană pentru această femelă,
pentru a-i ajunge tot restul vieții.
Dar are o problemă.
Pentru a o menține proaspătă,
trebuie să o îngroape într-un loc umed.
Și nu e ușor să găsească un astfel de loc.
Temperatura a crescut deja cu zece grade.
Această șopârlă evită nisipul fierbinte.
La doar 30 de centimetri deasupra suprafeței,
e mult mai răcoare.
Metoda "împinsului cu spatele"
e cu siguranță cea mai rapidă,
pentru a continua rostogolirea bilei.
Dar are și un dezavantaj.
Nu poate vedea încotro se îndreaptă.
Dezastru!
A rămas blocată între dune.
Bila de baligă e de două ori mai grea,
dar dorința de a continua să împingă este de nestins.
Acum, sunt 41 de grade Celsius.
În curând, se va coace de vie.
Instinctul ei de supraviețuire, va câștiga în fața afecțiunii pentru baligă.
În marea parte a deșertului nu se poate supraviețui, dar există locuri
unde acest lucru este posibil.
Locuri unde, printr-o minune, există apă.
Waw An Namus este un vulcan inactiv.
Din spațiu, e doar o cicatrice neagră pe suprafața deșertul libian.
Totuși, mai sunt și alte culori prezente aici,
care se văd rareori pe solul deșertului.
Albastru și verde.
Ploaia a căzut acum câteva mii de ani, pe când Sahara era verde,
și s-a infiltrat adânc în pământ.
Aici, apa din acest uriaș rezervor antic, iese la suprafață.
Aceste bălți ne oferă încă o imagine din trecutul Saharei.
Oriunde se găsește apă în nordul Africii,
rămășițele acelor vremuri mai umede au o șansă să răzbată.
Această oază este alimentată de un izvor vulcanic.
Mai departe de șuvoiul clocotind, apa este mai rece, și peștii pot supraviețui.
Aceștia sunt peștii tilapia.
Puii stau aproape de mamele lor.
Mai sunt și alte pericole, în afară de apa opărită.
Mai ales noaptea.
Crocodilii sunt nedetectabili.
Acești pești sunt aproape orbi pe timpul nopții.
Panicați, ei sar pentru a scăpa de apropierea crocodilului.
Dar această femelă nu-și poate abandona puii.
Dar crocodilii le pot dejuca planurile. Și ei pot sări.
Cu venirea dimineții, crocodilii pierd elementul surpriză,
și momentan, lupta ia sfârșit.
Peștele-mamă a supraviețuit, dar unde sunt puii ei?
Toți sunt prezenți și întregi.
Și-au petrecut toată noaptea adăpostindu-se în gura mamei.
Întrecerea se va repeta o dată cu venirea serii.
Nu au unde fugi.
Oazele sunt mereu căutate de călătorii prin deșert,
dar nu toate sunt ceea ce par.
Aceasta este Marea de nisip Ubari, în inima Saharei.
Aceste rândunici au călătorit peste 1400 de kilometri,
de când au plecat din Nigeria.
Simțul lor de navigare le va ghida în cele din urmă
spre Europa, dar acum, împreună cu alte păsări călătoare însetate,
sunt în căutarea unui loc albastru în acest ocean de nisip.
Acesta este.
Oaza Umm el Mar.
Și aici, apa din bazinele antice subterane țâșnește la suprafață.
Dar păsările trebuie să fie atente,
pentru că soarele le-a jucat un renghi cumplit.
Această oază este otrăvitoare.
Evaporarea intensă de-a lungul miilor de ani, a făcut ca apa să fie
mai sărată decât marea.
Pentru a contura oroarea,
locul e infectat de roiuri uriașe de muște.
Dar această nenorocire, e de fapt salvarea păsărilor.
Muștele sunt pline cu apă potabilă, filtrată din apa sărată.
La fel cum un rătăcit prin deșert soarbe umezeala dintr-un cactus,
păsările își obțin apa de care au nevoie din corpurile muștelor.
Se adună din ce în ce mai multe păsări migratoare.
Codobaturile.
Aceasta reprezintă singura escală a păsărilor.
Le oferă suficient combustibil pentru a scăpa de Sahara, și de Africa.
În afara oazelor,
e incredibil că altceva ar putea supraviețui.
Temperatura nisipului poate depăși 70 de grade Celsius.
Nu există nici cea mai mică urmă de apă la suprafață.
În acel moment, Sahara începe să urle.
Miliardele de fire de nisip, care se desprind, generează un bâzâit
care răsună de-a lungul kilometrilor de deșert.
Acestea sunt legendarele dune cântătoare din Sahara.
De-a lungul timpului, aceste avalanșe se adună.
Dacă urmărim dunele un timp îndelungat,
putem observa ceva cu adevărat remarcabil.
Un an și jumătate e accelerat în câteva secunde.
La această viteză, dunele se comportă ca o mare furtunoasă.
Un tsunami de nisip care nu poate fi oprit.
În acest vast ținut care se schimbă continuu,
putem vedea cu ușurință cum un călător rătăcit poate pieri
de singura boală din Sahara...
...nebunia.
Poate ceva să supraviețuiască în nordul Africii
atunci când soarele arde cel mai aprig?
Se apropie amiaza.
O șopârlă cu solzi pe gheare este flămândă.
Stă la pândă.
Solzii strălucitori reflectă o parte din razele soarelui.
Cu toate acestea, căldura este aproape insuportabilă.
Prada lui nu a ieșit din vizuină toată ziua.
Șopârla e ultimul animal care mai cutreieră dunele la această oră.
Dar nici el nu mai poate rezista.
Pentru a supraviețui mai mult, ar avea nevoie de un costum de cosmonaut.
Într-un fel, aceste insecte au un asemenea costum.
Furnicile arginitii au o piele dură, care reflectă lumina.
Pot tolera temperaturi care ar ucide alte animale terestre.
Chiar și așa, pot supraviețui doar zece minute în căldura amiezii.
Timpul este prețios.
Furnicile se întrec în căutarea hranei, atunci când vânătorii se ascund sub pământ.
Nu își permit să piardă o secundă, și pentru a nu se rătăci se orientează după soare.
Își notează fiecare schimbare de direcție, fiecare pas,
pentru a ști exact unde se află și unde e situat cuibul lor.
Mai au la dispoziție patru minute,
și au găsit o victimă a insolației. Mâncare.
Dar pentru a o duce acasă, e nevoie de un efort uriaș.
Mai au trei minute, și au ajuns aproape de temperatura maximă,
53 de grade Celsius.
Deja au înregistrat victime.
A mai rămas un minut, și se pare că nu vor reuși.
Trebuie să schimbe ceva.
Furnicile argintii sunt locuitorii cei mai curajoși locuitori ai deșertului.
Totuși, nu pot supraviețui afară, la amiază, decât câteva minute.
Acum, deșertul aparține numai soarelui.
Soarele a pârjolit viața din Sahara.
Dar, deșertul uriaș pe care l-a creat aduce viață în cealalată jumătate a planetei.
Înaintarea deșertului a dus la evaporarea celui mai mare lac din lume,
lăsând în urmă resturile argintii ale nenumeroaselor alge microscopice.
Iarna, vântul transportă 700.000 de tone
din acest praf bogat în minereuri, în fiecare zi.
Îl transportă de aici, tocmai până în America de Sud,
unde fertilizează jungla amazoniană.
Este o demonstrație extraordinară a sferei de influență a acestui continent.
De-a lungul istoriei, Africa a influențat întreaga planetă.
A fost locul de naștere a unor animale uimitoare, care s-au răspândit
pe tot globul, și bineînțeles, e locul unde s-au născut strămoșii noștri.
Aceasta este povestea a două din echipele noastre,
care au avut cele mai provocatoare expediții în deșert.
Una s-a concetrat asupra unui animal minuscul, cu o viteză incredibilă.
A doua echipă a avut un subiect așa de lent încât a durat ani pentru a-l filma.
În ambele cazuri, Sahara va împinge echipajele la limită,
în căutarea cadrelor perfecte.
În Tunisia, au misiunea de a filma mișcarea dunelor,
lucru care nu a mai fost încercat de nimeni.
Din cauză că dunele se mișcă așa de încet, trebuie să lăsăm camerele aici,
pentru 20 de luni,
ceea ce înseamnă că există un risc uriaș ca ceva să nu meargă bine.
Și în acest domeniu, dacă ceva poate dăuna, de obicei o și face.
Doi păstori din zonă, Amur și Nasser,
s-au oferit voluntari, pentru a îngriji tot timpul echipamentul.
Turnul camerelor va fi cea mai înaltă structură din tot cuprinsul.
Și mai sunt trei camere, poziționate mai jos.
Toată această muncă anevoioasă, va avea suprinzător de puține rezultate.
Au programat camerele să efectueze o singură fotografie pe zi.
Asta înseamnă 365 de fotografii pe an,
care acoperă doar 14 secunde, atunci când sunt rulate la viteză normală.
Cred că a durat mai mult să explic ce se va întâmpla,
decât va dura rezultatul final.
Camerele sunt lăsate în voia soarelui, a vântului și a nisipului.
Între timp, echipele filmează de-a lungul nordului Africii.
În Egipt, încearcă să pătrundă în lumea animalului cel mai rezistent la căldură,
furnica argintie.
Sunt foarte mici, și foarte rapide.
Nici măcar nu ești sigur dacă vezi o furnică.
Echipa are la dispoziție trei săptămâni pentru a realiza filmarea.
Vom încerca să realizăm o filmare în mișcare, în fața acestui cuib.
Ne mișcăm către cuib,
în timp ce milioane de furnici ies afară prin gaură.
Nu numai că aceste insecte sunt foarte iuți,
dar ies la ore nepotrivite.
Trebuie să fim aici în mijlocul zilei, pentru a filma furnicile.
Nu își fac treaba atunci când e răcoare, pe la 7-8 dimineața.
Nu cred că am fost vreodată într-un loc în care vântul e
așa de nemilos, și temperatura așa de ridicată.
Căldura insuportabilă nu e singura problemă.
Peste tot există pericole.
Un scorpion foarte mare!
Unu, doi, trei.
Ar putea fi mortal.
- Da? - Da.
E mare și are multă otravă în chestia asta întunecată.
Unde, aici?
Nu îl atinge!
Scorpionul va fi eliberat la o distanță mare de tabără,
într-un loc cu umbră.
Dar echipa nu are un asemenea noroc.
S-au întors în căldura amiezii.
E prea mult. E o nebunie.
E o nebunie curată.
Căldura i-a contaminat pe Kat și Warwick cu un pic din nebunia sahariană.
Intenționăm să facem un experiment,
pentru a afla cât de repede aleargă aceste furnici.
Vom așeza măsurătoarea pe pământ, și să sperăm că o furnică
va alerga în dreptul ei, și o vom putea filma cu încetinitorul.
Iar apoi, vom putea calcula viteza,
și poate vom putea să facem o legătură cu viteza oamenilor.
Furnicile argintii sunt navigatori cu experiență,
și se folosesc de unghiul soarelui, pentru a-și identifica poziția.
Dar pentru echipa noastră, și cea mai simplă sarcină a devenit o corvoadă.
Numără secundele. Când vezi o furnică, numără secundele.
- Nu e greu să numeri o secundă? - Nu, spui "unu".
"Unu", da!
Uite-l!
A alergat 10 centimetri în patru secunde,
dar noi filmăm cu 500 de cadre pe secundă,
deci de 20 de ori viteza normală.
De fapt, a parcurs 10 centimetri în...
Știm că aleargă jumătate de metru într-o secundă.
Da, jumătate de metru pe secundă.
- 50 de centimetri într-o secundă, în mare. - Da.
Câte lungimi de trup înseamnă asta?
Cred că parcurge cinci lungimi de corp într-o secundă,
dacă are doi metri lungime, ca mine.
- Chiar atât ai? - Da, sunt mai special decât un om normal.
Până la urmă, cei doi decid că dacă o furnică arginitie ar fi de mărimea unui om,
ar alerga cu 450 de kilometri pe oră.
Sunt cei mai rapizi alergători din regnul animal.
Nu e de mirare că ne chinuim să îi filmăm.
Se explică anumite lucruri.
Furnici atlete!
Aflând viteza exactă a furnicilor e un lucru bun, dar
mai au mult de muncă până la finalizarea filmărilor.
În Tunisia, nu există presiunea timpului, și sperăm că lipsa veștilor
înseamnă că totul e în regulă.
Ultima săptămână în Egipt.
Echipa s-a adaptat vieții în acest cuptor.
Practica duce la perfecțiune, și cadrele filmate se îmbină.
Cred că am filmat niște scene minunate.
Pentru fiecare secvență s-a muncit enorm.
Dar filmarea de la nivelul furnicilor, taxează echipamentul.
E ca și cum am sta pe loc,
din cauză că trebuie să curățăm aparatura de nisip.
Are nisip în ea!
Cred că aceste furnici arată impresionant.
Sunt aproape imposibil de filmat, din cauza vitezei.
Dar am început să le iubesc, în aceste ultime zile și săptămâni.
După ce a terminat filmarea,
Warwick vrea să suprindă câteva cadre tradiționale cu apusul soarelui.
E cea mai bună perioadă când să filmezi apusul, e seară.
Știu asta din experiență.
Mă ocup cu asta de ani de zile. Mai înveți câteva lucruri.
Mulțumită experienței lui, inclusiv în domeniul apusurilor, Warwick și Kat
au filmat viața extraordinară a rapidelor furnici argintii.
După un an, în Tunisia,
a venit timpul să coboarâm camerele care filmau dunele.
Bonjour!
Nasser, Amur. Salut.
Cum e, totul e bine?
E bine, dar acum două zile am avut... mici probleme.
După ce au rezistat 600 de zile în deșert,
"mica problemă" constă în faptul că au fost vandalizate camerele.
Sunt încălzit și necăjit acum, sunt 40 de grade,
și cineva a lovit camerele.
Să fiu sincer, nu am început bine ziua.
Nu e nicio îndoială că dunele s-au mișcat.
Dar se pune problema dacă au rezistat camerele.
E uimitor, camera e încă aici.
Bănuiesc că a durat prea mult să treacă de carcasa din plastic,
încât au crezut că au făcut gălăgie,
și și-au făcut griji să nu îi audă paznicii,
pentru că dormeau la 100 de metri distanță.
După aproape doi ani de așteptare, a venit momentul adevărului.
Vom afla dacă au înregistrat ceva, sau nu.
E foarte stresant, pentru că nu s-a mai realizat acest lucru.
Filmarea e ca o fereastră fantastică, spre o lume secretă...
...viața privată a unei dune de nisip.
Echipele din Africa s-au zbătut sub soarele arzător
și vânturile puternice, care sunt caracteristice deșertului Sahara.
S-au întors acasă purtând o admirație față de aceste animale,
care își petrec tot timpul luptându-se pentru a supraviețui în deșert.
Traducere: TIGRUTZU